- Vilken tid kommer Kent och Joon? - Runt två.
- Är du nästan klar? - Nästan.
- Vi måste köpa gas efter kyrkan. - Visst, älskling.
- Hur är det, Teddy? - Jag tittar bara på teve.
- Handlar det om låneansökan? - Du kunde ha litat på mig.
- Det var därför jag skrev på. - Till slut, ja.
- Jag behövde fundera på det. - Jag ber dig att lita på mig...
...och du behöver fundera på det. Ja, jag är fortfarande lite arg.
Är det nåt annat?
Släpp in mig, Teddy.
Prata med mig, älskling.
Jag kommer inte över det du sa om dig och Daniel.
Jag är ledsen, men jag kan inte bara få det att försvinna ur huvudet.
Tack för att du är ärlig mot mig.
Varför måste allt vara så jävla artigt?
Vill du att jag börjar prata som du? Blir du glad då?
Jag åker till kyrkan.
Du kanske kan ta ut fruktsalladen om en timme.
Hej, mamma.
Hej, gumman. Vill du följa med mig och Ted på bio ikväll?
Jag har fullt upp, mamma. Jag packar.
Sa du att du packar, Amantha?
Ja, jag packar ihop.
Jag borde inte ha sagt sådär om Atlanta.
Nej, du hade rätt. Jag hör inte hemma här.
Det kanske blir skönt att träffa vännerna?
Min enda vän där är Daniels advokat. Jag trodde jag bodde där tillfälligt.
Stanna här ett tag till då. Varför inte?
- Herregud, mamma. - Jag vet, gumman. Förlåt.
Vad tycker du?
Vad jag tycker?
Jag tror att jag har stirrat på den här tavlan så länge nu-
-att min hjärna har vant sig vid den.
Och nu när jag står här med den riktiga tavlan framför mig-
-känner jag mig mest besviken.
- Vad synd. - Jag är mest besviken på min hjärna.
Jag tror att hjärnan är rädd för ständig förundran.
- Det är väl en självbevarelsedrift. - Det är väl oundvikligt.
- Det utvecklas när vi är runt fyra. - Samtidigt har vi våra förväntningar.
- Dem skyddar hjärnan oss inte mot. - Nej.
Vi borde återinföra förundran och slopa förväntningarna.
Jag håller med.
Vi går vidare nu.
Jag brukar försöka föreställa mig den exakta stunden i konstnärens liv-
- innan färgen ens har torkat på duken-
- eller den sista noten eller den sista meningen har skrivits.
- Det gör underverk för förundran. - Det var ett gott råd.
Jag lyckas inte alltid. Jag heter Peggy.
- Donald. - Hej, Donald.
Det var trevligt att träffas.
Det går bra att beställa.
- En stor diet Coke, tack. - Nåt annat?
Hallå?
- Det har snott sig. - Jag fixar det, mamma.
- Vilket dumt bälte. - Det fastnar ibland.
Donald? Donald? Hej.
- Hejsan. - Kom och sätt dig.
- Sätt dig här hos oss. - Jag vill inte tränga mig på.
Så artigt. Nu måste du sätta dig. Vi har beställt för mycket vin.
Det här är mina vänner, Florene...
- ...Anna Lewis och Hazel. - Hej, Donald.
- Han kanske går i den där gruppen. - Går du i AA?
- Nej. - Dem har vi förlorat så många till.
- Är du från Atlanta, Donald? - Nej, det är jag inte.
- Sluta förhöra honom. - Vi vill bara veta var han är ifrån.
Jag är faktiskt från Alabama.
- Så tråkigt. - Får vi fråga vad han jobbar med?
- Jag har en bokhandel där. - Jag är inte förvånad.
Några tips till vår bokklubb? Vi läste just "The Mermaid Chair".
- Protagonisten är så... - Varför skriva om perfekta personer?
Det finns ändå en gräns, Peggy.
- Vad tyckte du, Donald? - Sånt är alltid subjektivt.
- Du hatade väl munken i alla fall? - Jag var inte förtjust i honom.
Den här mackan är jättegod. Den smakar annorlunda.
- Paninin? - Ja, palinin. Den är...
Den är ovanligt färsk här.
Är det bara jag som har tröttnat på panini?
Panini.
Hej, mamma.
Tack, men jag har redan ätit.
Vad jag åt? En sallad.
Nej, den var mättande. Det var ost och krutonger i den.
Nej, jag vill fortfarande inte gå på bio ikväll.
Jag tränar på att njuta av min ensamhet.
- Kan du ta kassa två, Alesha? - Ett ögonblick.
- Har ni några flyttgrejer? - Vi har packtejp.
- Bubbelplast? - Tyvärr inte. Target kanske har.
- Tack. - Japp.
Man får tydligen köra till Mansfield för att köpa bubbelplast.
Bubbelplast. Jag antar att folk aldrig flyttar härifrån.
Jag kanske inte får igen depositionen. Melvin visste inte.
Jo, det är mycket pengar för mig. Jag måste sluta.
- Mammor... - Eller hur.
- 8,77 dollar. Kontant eller kort? - Kort.
Mamma sabbar vilken dag som helst.
Ha en bra dag.
- Är det nåt fel? - Kan jag få en ansökningsblankett?
- För jobbet? - Seriöst?
- Ja, seriöst. - Okej.
Varför vill man memorera Wolffs "En kula i hjärnan"?
- Det är en novell, Florene. - Den är ju så himla dyster.
- Det var faktiskt lugnande. - Okej.
- Fortsätt. - Jag vet inte exakt varför.
Det var under en tid i mitt liv när jag hade lite svårt-
- att hantera tiden på ett normalt sätt.
Wolffs novell handlar ju delvis om att förvränga tiden.
När jag memorerade den, eller satte igång att göra det-
- kunde jag också förvränga tiden, på sätt och vis.
Eller åtminstone uppleva den på ett annat sätt.
Fint försvarat, Donald.
Vi måste skynda oss till butiken. Gruppen åker om 20 minuter.
- Det var trevligt att träffas. - Detsamma.
- Jag kommer efter. - Okej.
- De babblar lite mycket ibland. - Nej, de var uppfriskande.
Vi hann inte prata om musik. Jag är nyfiken.
Ärligt talat har jag inte lyssnat särskilt mycket på musik på sistone.
- Du måste väl vara ett Dylan-fan? - Ja, jag gillade honom som tonåring.
- Som tonåring? - Jag måste börja lyssna igen.
Jag såg honom när han gick över till elgitarr för rätt många år sen.
- Där var färgen fortfarande fuktig. - Det kan jag tänka mig.
Är du okej, Donald? Jag menar inte att snoka.
Det passar kanske bättre för ett längre samtal en dag.
Självklart. Jag ska gå ifatt tjejerna.
- Peggy? - Ja, Donald?
- Det var jättekul att träffa dig. - Detsamma.
När jag kommer till Mobile tittar jag förbi din bokhandel.
Det vore trevligt.
Berättade du det? Det var ju privat!
- Jag är så dålig på sånt. - Du är hemsk.
- Hej! - Hej, Tawney!
- Hej, älskling! - Hej, Kent. Hur är det?
- De kom lite tidigare. - Det gick smidigt från Hilton Head.
Jag ville inte bara dyka upp, men Teddy bjöd in oss.
- Det gör väl inget, älskling? - Absolut inte.
Jag erbjöd mig att hjälpa till, men Teddy har koll på allt.
Jag har köpt gas, tagit ut fruktsalladen och bordet är dukat.
- Hur var det i Hilton Head, Joon? - Det var galet! Ska jag skala?
- Jättegärna. - Strandhusen är jättebilliga.
Ska ni köpa ett ställe? Jag är ingen strandmänniska.
- Är det okej om jag tar fram de här? - Visst, det går bra.
Jag längtar tills dina muffins är klara.
Behöver du nåt, gumman? Då går jag och tänder grillen.
Kan du ge mig nåt som färdkost?
- Vill du ha sällskap? - Absolut.
- Han avgudar dig verkligen. - Det vet jag inte.
När de var på däckkonferensen pratade Teddy om dig hela tiden.
Kent glömde nog att han var gift så fort han åkte hemifrån.
Amantha Holden. Två terminer på college. Gillade du det inte?
Jo, det gjorde jag. Men jag behövde vara nära... åka och jobba i Atlanta.
Jag vet att du har gått igenom mycket med din bror.
- Nästan elva år på Atlanta Metro Gas. - Ja.
- En tredjedel av mitt liv. - Tyckte du om det?
Inte direkt. Men det betalade hyran.
- Har du suttit i kassan förut? - Nej.
- Har du fyllt på hyllor? - Det ska jag nog klara av.
Det tror jag nog. Såhär är det, Amantha.
Det funkade inte med den senaste tjejen, så vi behöver nån direkt.
Jag kan börja närsomhelst.
Vi sysslar inte med kärnfysik. Du klarar nog av jobbet.
Men om du blir uttråkad och slutar-
- måste jag gå igenom hela den här processen en gång till.
Jag kommer inte att sluta. Jag blev inte uttråkad på Metro.
Jo, det blev jag, men jag gjorde ett bra jobb.
Jag har inte jobbat i butik förut men jag lär mig snabbt.
Jag vet inget om framtiden, men jag behöver vara här...
...i Paulie just nu, för min brors skull.
Tack för att du är ärlig. Det är några fler som sökt jobbet.
Men vi fattar ett beslut snart. Tack för att du kom.
Men du har ju bara en butik, du kan inte tävla med kedjorna.
- Närmsta kedja ligger i Macon. - Ja, här finns för få kunder.
Man måste bara nå ut till dem.
Sen sitter du i skiten när nån missar att betala krom för 2000 dollar.
De stora kedjorna drar in 150 miljoner om året, Kent.
Det skulle de väl inte om kunderna inte betalade?
Du har en poäng där. Det kommer säkert att gå bra.
Det är tamejfan en guldgruva. Folk känner redan till vårt märke.
- Det är viktigt. - Klart som fan det är viktigt.
- Jag hämtar ett par biror till. - Det behövs inte. Jag kör.
Inga problem. Jag är strax tillbaka.
Kan jag hjälpa dig?
Jag tror jag kände nån som bodde här.
- Okej. - Han hette Kerwin.
- Än sen? - Vi satt i fängelse tillsammans.
Herregud. Är det du som är Daniel?
Ja, det är jag.
Mamma, det är Kerwins vän, Daniel.
- Daniel? - Den vite killen som kom ut.
Kära nån!
Daniel! Tänk att du står utanför min dörr.
- Kom du hit ensam? - Ja.
- Det är bra, eller hur? - Ja, det är det.
- Får jag krama dig, Daniel? - Gärna.
Tänk att du lever. Du står här och lever och andas.
- Hej, Stefan. - Hur är läget?
- Vi pratade genom gallret i väggen. - Många konversationer, antar jag.
- Han ville hålla igång samtalet. - Det låter som Kerwin.
- Jag hör honom fortfarande ibland. - Det kan jag förstå.
Kerwin pratade mycket om dig. "Daniel, Daniel, Daniel."
- Han kunde muntra upp en. - Varsågod.
- Kerwin mognade mycket där inne. - Ja, det gjorde han.
Han blev en man på det där hemska stället. En bra man.
Det var han.
Hur har du det nu, Daniel?
Det har varit svårt att anpassa sig, men det går bättre nu.
Din mamma måste vara överlycklig.
Hon blev chockad först, men hon är försiktigt optimistisk.
- Mammor måste hålla igen lite. - Ja.
Pojkar, ni oroar era mammor.
Kerwin ville att jag skulle hälsa på er när jag kom ut.
- Ville han? - Han sa: "Inte om, utan när."
- Han trodde på dig. - Ja, när han fick för sig nåt...
Det stämmer. Sån var han även som liten.
"Först måste du till mr Gills butik och köpa en apelsinläsk."
Kerwin älskade allt som var orange, till och med ordet.
- Han sa "öransch" när han var liten. - "Sen ska du gå till min mamma"...
- ... "och få en jättehård kram." - Där sa han ett sanningens ord.
- Vem vill kramas löst? - Inte du.
- Tyst på dig, Stefan. - Han sa det med sån övertygelse...
...att jag kunde föreställa mig att jag gick fram till din dörr.
Och sen gjorde du det. Precis som min lille pojke sa.
Men för det mesta trodde jag inte att jag skulle komma ut.
- Folk tar sig aldrig från death row. - Nej.
Din mamma måste vara så glad. Hon kan krama dig när hon vill.
- Sluta nu, mamma. - Jag tänker bara på min pojke.
Daniel är inte som Kerwin. Han gjorde ju inget.
Nej, jag antar det. Jag antar det.
Jag är ledsen. Jag måste hinna med en buss.
- Är du på väg hem? - Ja, jag är på väg hem.
- Du behöver inte gå än. - Mrs Whitman?
- Ja, Daniel. - Tack för... för Kerwin.
Han var en bra människa och han var min vän.
Jag saknar honom varje dag.
- Tack för att du kom, Daniel. - Jag visste inte om jag borde.
- Lycka till. - Tack.
- Har vi några muffins kvar? - Kanske i brödkorgen.
Där har jag dig.
Såg du hur Kent slukade lunchen idag?
- Joon lagar nog inte så god mat. - Hon får mig att skratta.
- Han kan vara lite negativ ibland. - Jaså. På vilket sätt då?
Kom hit.
- Ta en tugga. Ta en bara. - Jag är inte hungrig.
- Du är så bra på att laga mat. - Tack.
Jag har sån tur.
- Teddy, snälla, kan vi...? - Kan vi vad då?
- Åh, Gud! - Teddy.
- Måste du vara full för att röra mig? - Jag måste inte vara full.
- Förlåt. - Blir du aldrig nöjd, Tawney?
Jag ville inte att du skulle sluta. Du skrämmer mig bara lite.
- Skrämmer jag dig? - Nej, jag bara...
Så en dömd mördare skrämmer dig inte.
- Men din man gör det. - Lägg inte ord i munnen på mig.
Ta nåt annat i munnen då.
Vad är det med dig?
Vad i helvete är det med dig?
Du är den där killen, va? Den som släpptes från death row?
- Nej, det är jag inte. - Jo, det är du.
- Jag vill inte störa, mr... - Visst heter du Holden?
Jag vill bara säga att vi följde fallet.
Vi är bara jätteglada över att du kom ut.
- Tack så mycket. - Är det okej om vi tar ett foto?
- Det går bra. - Ursäkta, miss. Kan du ta kort?
- Killen släpptes från death row. - Wow.
Ursäkta, mr Holden. Det blir snyggare så här.
Lite högre. Och sen trycker du. Där ja.
Tack ska du ha. Den blev bra.
- Har du Facebook eller Instagram? - Nej.
- Visst är det sjukt? - Ja, vi springer på kufar hela tiden.
Som han som sköt sig i huvudet med spikpistolen. Minns du det?
Spiken gick upp i gommen och till utkanten av hjärnan.
- Han märkte det inte ens. - Jag bryr mig inte.
- Va? - Jag bryr mig inte om din historia.
Du fick ditt foto, så nu vill jag äta upp min middag.
- Vilken skitstövel. - Jag är bara inte van vid folk...
Jag raderar fotot. Jag vill inte ens ha det längre.
De släppte ut fel person.
Hallå?
Hej, miss Lovaas. Wynn.
Är det sant?
Nej, det är ju... jättekul.
Det var kul att höra.
Är det heltid, eller? Jättebra.
Ja, då ses vi på tisdag.
Hej, Ted. Varför kommer du förbi?
- Jag behöver prata med dig om nåt. - Visst.
- Konfidentiellt. - Absolut.
- Kom in. - Det handlar om Daniel.
Nåt han gjorde mot mig.
Kom in.
Hallå?
- Kaffepulver? - Ja, kaffepulver.
- Vanligt kaffepulver? - Ja, vanligt kaffepulver, Carl.
Vanligt mellanmalet kaffe. Jag köper stora förpackningar på "Sam's".
Så när du vaknade låg pulvret redan där?
Ja, de låg redan där. En stor hög.
Minns du inget från innan? Att han drog ner byxorna på dig?
Jag svimmade av hans strypgrepp.
- Annars hade han väl inte gjort det! - Nej, såklart inte.
Hade det skett nån penetration, Ted?
- Va? - Med kaffepulvret?
Lite hade kommit in. Som sand när man är på stranden.
Nej, jag menar en annan typ av penetration.
- En avsiktlig. - Att han tryckte upp det i arslet?
- Ja. - Fan heller, Carl!
- Fattar du hur pinsamt det här är? - Jag vill bara ha detaljerna.
Det är stor skillnad enligt lag om pulvret hade tryckts in i din anal...
...snarare än att det letade sig in i stjärtskåran.
Herregud. Jag fattar inte att...
Han kan ha tryckt dem på plats lite.
Men det kändes som en symbolisk handling.
Han tryckte inte upp ett halvt kilo kaffe i arslet! Det var länge sen.
Det är helt jävla otroligt.
När jag vaknade var jag rätt desorienterad.
Det kan jag tänka mig.
Det hade varit bra om du hade berättat om det direkt.
- Vad menar du? - Det hade varit lättare att utreda.
- Jag tänker inte anmäla honom, Carl. - Det var ett sexövergrepp.
Kanske mordförsök med tanke på strypgreppet.
Han försökte inte döda mig. Han försökte lära mig en läxa.
Om du berättar för nån, Carl... Jag svär.
- Ska han få komma undan med det? - Hela Paulie ska inte få reda på det.
Du måste lova mig det, Carl.
Okej. Jag säger inget, om det är så du vill ha det.
Det är precis så jag vill ha det.
Men jag vill gärna veta varför du berättade det för mig.
Jag kan inte berätta det för pappa eller min fru.
Jag vill bara att du ska veta vad han kan göra.
Jag vet vad han kan göra. Jag såg det i skogen för 20 år sen.
- Det säger oss en sak. - Vad då?
Att ränderna aldrig går ur.
Är du vaken?
Förlåt mig.
Jag är så ledsen för hur jag har talat och betett mig.
Jag är glad att du är hemma.
- Hon bryr sig verkligen inte. - Jag vet inte.
Herregud...